Tidigare i "Resurrection"...
- Finns det folk som vill skada oss? - Ja.
Det är min lillebror Robert.
När det är säkert, vill jag ta dig till Arcadia.
- Jag gifte mig med en utvald man. - Som du lärde dig att älska?
Nej. Jag gav honom två söner. En arvinge och en extra.
- Det är dags för dig att gå. - De hör inte hemma här.
Det här är vårt fel. Jag vill inte att mina föräldrar skadas mer.
Jacob?
- Kom igen. - Jacob?
Jag hittar inte den jäkla ficklampan.
Margaret. Hon har flyttat på allt.
- Den andra bilen är borta. - Vad?
Det är mamma. Hon tog honom.
- Den funkar inte. - Nödradion. Vi kontaktar Fred.
- Jacob är borta. - Vad?
Folk från True Living dök upp.
Det blev bråk och han försvann.
- Du tror inte att en av dem... - Nej.
- Han bara försvann. - Hans blodprov.
- Allt finns kvar. - Vad? Vad betyder det?
Han försvann inte på riktigt.
Vi måste meddela Henry och Lucille. Fungerar nån telefon?
Alla telefoner är utslagna. Även mobilerna.
- Ett mast måste vara utslagen. - Är han ensam där ute?
Kom.
- Kolla i frysen, sa jag. - Just det.
Ta bort isen innan den smälter.
- Reservgeneratorn då? - Har vi en sån?
Den står nog i förrådet. Gå!
Herregud. Mår du bra?
Gick det bra? Vill du ha vatten?
- Jag måste hitta pojken. - Vad?
Förlåt. Jag förstår inte vad du säger.
Pojken. Jag måste hitta pojken.
- Jag måste rädda honom. - Vilken pojke? Är du skadad?
- Blixtar. - Herregud.
- Vart tog han vägen? - Vem?
Killen. Killen som behövde medicinsk vård.
- Han gick. - Gick han?
Han tog Eddies regnrock.
- Den här saken är värdelös. - Jag går ut.
- Du kan inte göra det. - Jag kan inte sitta här.
Vem vet vad hon gör där ute.
Jag vet, men det är farligt. Snälla, du.
Fred sa att han skulle möta oss här
om han inte kunde ringa oss.
- Henry? - Margaret tog med honom i bilen.
Det är väl bra? Då är han inte ensam.
Så enkelt är det inte. Jag och mamma bråkade senast vi sågs.
- Den funkar. - Skulle hon skada sitt barnbarn?
Vad? Vad är det?
Jag misstänkte att Margaret var inblandad i Barbaras försvinnande.
Jag konfronterade henne. Hon förnekade det inte.
Visste du om det? Vänta lite.
- Kan hon göra det? - Sheriffen?
- Hon gör det för att skada oss. - Lugn.
- Freds män är där ute redan. - Än sen?
- Du bör stanna här. - Aldrig.
Tänk om han kommer hem? Är det till hjälp...
- ...om du springer runt där ute? - Min son är borta!
Ringer du om du hör nåt?
En av mina män stannade på Twain's.
Elaine jobbade. En främling passerade
och nämnde en försvunnen pojke. Han kan ha sett honom.
- Vad mer sa han? - Han gick därifrån.
- Det vore bra om nån sett honom. - Ja.
Lucille, jag stannar med dig.
Var är vi?
Där allting började.
- Det är Bellamy. - Hej. Har du nåt?
- Nej. Ni? - Nej.
Har nån assistent nåt?
- Vi kanske ska kolla fabriken igen. - Ingenting.
Vi genomsökte hela stället.
Inget. Bara ett par falska spår.
Farmor? Gör det ont? När vi försvinner?
Jag vet inte.
Det kanske blir som när vi dog.
Kanske. Jag minns inte mycket av det som kom efter döden.
- Gör du? - Nej.
Jag tror att det blir ett underbart äventyr.
Du kan åka vart du vill, göra vad du vill.
Ingen berättar hur du ska vara
eller tvingar dig att lyda.
Alla du nånsin har älskat kommer alltid att tänka gott om dig.
Jag kommer att sakna mina föräldrar.
Jag kanske får träffa dem igen när de dör.
Kanske.
Jag kan inte sova mer. Vad är det som låter?
Det är vattenfallet vid sågen.
Jag brukade älska att somna till det ljudet som liten flicka.
Var det vad du tänkte på? När jag gick upp?
Jag tänkte på när jag var här senast.
Det var min bröllopsdag. Jag gömde mig.
- Varför gömde du dig? - Det är komplicerat.
Du skulle berätta allt för mig.
Försök att vila lite till.
Main Street är kollad och Forest.
Han finns inte nere i hamnen.
Det finns ingen på ungdomscenter. Lekplatserna är tomma.
- Fred, igår... - Glöm det.
Jag har varit blind i fråga om mamma.
Hon får folk att se precis det som hon vill att de ska se.
Du har alltid förstått det om henne.
Du är annorlunda nu från innan hon dog.
- Ska vi ringa Lucille? - Nej. Vi har inget att säga.
Vi väntar lite.
Jag somnade. När jag vaknade, var han borta.
Han har varit borta för länge.
Det är nåt som inte stämmer. Jag känner det.
Visst. Jag väntar på ditt samtal.
Faster Lucille?
De ringer så snart de hittar honom.
Margaret har nog tagit honom ut ur stormen.
Det kan inte hålla på så här. Jag måste sova för att fungera.
De hittar honom innan dess.
Jag finns här hos dig.
Jag åker ingenstans. Okej?
Ja. Jag vet.
Okej. Vi dricker lite te. Försök att slappna av lite.
Te. Det låter gott. Tack.
Du hade rätt. Det var inget.
- Har vi passerat blygruvan? - Vi är halvvägs till Newton.
Hon åker inte för långt från Arcadia. Hon visste inget annat.
- Vi tar Pretty Brook på hemvägen. - Vänta.
Du har rätt. Jacobs död förändrade mig.
- Det förändrade Lucille också. - Hur skulle det inte göra det?
Jag vet inte om vi klarar av ett sånt slag till.
Hen, vi hittar honom. Jag vet det.
Om ni inte knäcktes då, kommer inget knäcka er.
- Sheriffen? - Ja.
Jag pratade med Jack Gansvoort. Han mötte en främling i regnrock.
Man, 30 år, frågade om vägen till den gamla sågen.
- Sa han nåt mer? - Det var allt.
- Bellamy, hörde du? - Ja, uppfattat.
Möt oss högst upp på Old Sawmill Road.
Jag har aldrig pratat med dig om dan då Jacob och din mamma dog.
Nej, men jag förstår varför.
Jag skrev prov den kvällen.
- Prov? - Jag läste till min master i biologi.
Jag visste inte att du läst det.
Jag avslutade aldrig. Som du gjorde.
Jag satt uppe sent och pluggade.
Henry var orolig för mig.
"Det här kan inte pågå hela natten." Så sa han vid ett tillfälle.
"Om du inte sover, blir du värdelös."
Den dan somnade jag med en bok på bröstet.
När jag vaknade, var Jacob borta.
Jag sov. Och han drunknade.
- Du kan inte klandra dig själv... - Jag vet.
Jag kan inte föreställa mig.
Jag kan inte föreställa mig hur det var att förlora honom.
Hur illa den dan än var
hade jag hellre förlorat honom
och aldrig fått tillbaka honom än att aldrig ha haft honom.
Får jag höra berättelsen nu? Den om din bröllopsdag.
Är du säker? Den är sorglig.
- Är den läskig också? - Ja.
Allt började med min pappa.
Han jobbade på den gamla fabriken.
Han var förman och skulle övervaka arbetarna.
Men han jobbade åt en ond man.
Han fick min pappa att göra dåliga saker.
Sen fick han göra ännu värre saker för att dölja det han gjort.
Det här är det du berättade för mig om byborna...
- ...och demonerna de dödade. - Ja, det är det.
- Vad hände sen? - För att vinna pappas lojalitet...
...blev han lovad ett bättre liv för sin dotter.
- Hur? - Snälla pappa, tvinga mig inte.
Genom att gifta in mig i familjen.
Fick du det? Ett bättre liv?
Jag fick ju dig.
Ursäkta mig.
- Har ni sett en åttaårig pojke? - Nej.
- Vad gör ni här? - Jag letade efter nån.
- Vem är han? Vet han nåt? - Nej.
På andra sidan kullen, bodde några sågverksarbetare.
Och även fabriksarbetare.
Ligger inte Cwikgården där borta?
Ja, på andra sidan sågverket.
När vår mamma var liten, bodde hon på en liten gård.
- Jag tror att ladan står kvar. - Kom igen.
- Är demonerna återvändare? - I sagan, ja.
Var de först att återvända? De som din pappa måste döda?
De var de första jag kände till.
- Varför kom de tillbaka? - För att straffa vår familj.
För att hemsöka oss och få oss att betala för våra synder.
Det var vår familj, Langstons
som skadade männen, förstörde stan.
De orsakade sjukdomen, striderna.
Vår familj är fördömd.
Vi återvände för att skada folk.
Är det därför som folk i stan inte gillar oss?
De som knuffade pappa och dödade Tom.
Ett tag, trodde jag att vi kunde hjälpa det levande.
Jag ville hjälpa din farbror som jag såg led.
Jag ville hjälpa din pappa bli den man han en gång var.
Men alla mina planer gick i baklås. Därför kommer jag försvinna.
- Jag vill inte orsaka mer smärta. - Då följer jag med dig.
Henry, är det din bil? Jag tar baksidan.
Jacob? Min son?
Var är han?
Vad ha du gjort?
Jacob vill vara med mig just nu.
- Han vill inte följa med dig. - Sluta upp.
Sluta ge honom idéer. Han är min son.
- Så enkelt är det inte. - Jo, det är det.
- Jacob. - Hen.
Min son, kom hit.
Jacob, snälla du. Kom till pappa.
Lyssna, mamma.
Vi må ha haft våra strider men du måste ge mig min son.
Vi vet inte hur det här går till.
- Vi vet inte vad hon är kapabel till. - Vad jag är kapabel till?
Farmor! Sluta!
Släpp mig! Försvinn! Jag vill inte följa med!
Jag vill stanna här!
Trodde du att jag skulle skada mitt eget barnbarn?
Tror du att jag är ett monster?
Jag har funderat hela natten på hur jag hamnade här.
Var jag gjorde fel. Hur jag började hata mig själv.
Jag inser att det inte handlade om mig.
Allt jag har gjort, har jag gjort för Langstons.
Jag har gett mitt liv åt dem.
Min pappa var en trasig man på grund av dem.
Han tvingades mörda folk. Vad fick han i gengäld?
Vad fick jag? Jag gifte mig med en man som jag hatade.
Er patetiska, fyllbult till far.
Allt för att mina barn skulle få ett priviligierat, enkelt liv.
Jag skapade en bubbla åt er två och ni kvävdes bara av den.
Jag försökte skydda er efter min död. Inte undra på att ni hatar mig.
Jag har alltid hatat den del av er som är Langston.
Svagheten.
Äntligen, är allt tydligt för mig.
Jag har alltid hatat er både, djupt där inne.
Mamma.
Nu säger du åtminstone sanningen.
Jag har ringt Lucille. Behöver ni hjälp?
Nej, en familjeangelägenhet. Vi ordnar med allt.
Kör hem dem. Lucille väntar.
Om jag känner din mamma, lagar hon din favoritmat nu.
Och om jag känner dig, äter du två portioner.
Du, apan...
Det här var läskigt för mamma och mig.
Jag kan tänka mig hur det var för dig.
- Din farmor... - Hon gjorde inget.
Hon gjorde ingenting fel.
Tack och lov!
Mår du bra?
- Är du hungrig? - Nej.
- Är du säker? - Ja.
Okej.
Är allt som det ska?
- Jag tror att de är chockade. - Det är förståeligt.
Jag har fått veta att serumet är klart.
- Är du symtomfri ännu? - Såvitt jag vet.
Kom till kliniken när du har möjlighet.
- Serumet gör dig frisk på ett dygn. - Det låter bra.
Hej, kompis.
Jag vet att du mår dåligt men dina föräldrar älskar dig.
Allt kommer att bli bra.
- Hallå. - Jag behöver en tjänst.
Jenny. Är allt bra?
- Är det sant? - Ja, jag är din bror.
Får jag se?
Robert!
- Ska jag bo hos dig nu? - Det verkar så.
- Är du gift? - Nej.
Har du ingen familj?
- Jag har dig. - Det är ingen familj.
Jag har en vän. Vill du träffa henne?
Gillar du glass? Hoppa in.
Hej. Mår du bra?
Jag ville berätta en sak.
Jag följde med farmor för att jag inte villa skada er mer.
Sen tänkte jag på dig.
Jag tänkte på dig och...
...så ville jag inte försvinna mer.
Jag tänkte på dig också.
Snälla, låt bli.
- Vad letar du efter? - Ingenting.
Jag försöker komma på var din mamma har lagt allt
så att jag kan ändra tillbaka.
Jag vill helst inte prata om henne just nu.
Ja, jag anar det.
Fred kör iväg henne nu.
Oavsett var Margaret är, är skadan redan skedd.
Skadan?
Vad betyder det exakt? Skadan?
Han är ju tillbaka. Han är bara omskakad.
Omskakad? Ja, det är inte värre än så.
Vad förväntar du dig? Han har genomlidit mycket.
Det är läskigt för ett barn. Sånt här tar tid.
Ja, det tar tid. Ibland tar den en livstid.
Han har en dålig natt och då är han skadad för livet?
- Det var inte bara en dålig natt. - Jo.
Det var en hemsk, skrämmande natt.
Hur lång tid har det tagit dig?
- Vad? - Inget. Glöm det.
Nej, berätta. Jag vill veta.
Menar du att jag är tokig?
Varför? För att jag älskade mamma, trots hennes brister?
Tror du att jag ville det här?
- Vi glömmer det. - Låt oss vara ärliga.
Berätta... Först var det: "Jag vet inte hur jag ska sörja min son."
Jag vet inte vad? Hur man är ledsen över nåt?
Mamma kom tillbaka och det gjorde mig glad. Jag mådde bra.
- Vad är det för fel på det? - Jag varnade dig för henne.
- Vad? - Du tänkte på fabriken...
...och såg inte hur hon förgiftade din egen sons tankar.
Beskyller du mig för det som hände?
Jag beskyllde aldrig dig för Jacobs död.
Jag tycker att du ska gå.
Kom inte tillbaka ikväll.
Det är en bra idé.
- När kommer bilen? - Snart.
- Vad vet du om stället? - Inte mycket.
Hur gjorde du?
Hur fick du Barbara att försvinna?
Jag uppmuntrade henne att ge upp.
- Ge upp? - Släppa taget.
- Det krävs inte mer. - Hur visste du det?
- Gjorde du det med arbetarna? - Nej, de gjorde det själva.
De visste nog inte vad de gjorde.
De var fastkedjade mot ladan
och väntade på att bi dödade för fjärde gången.
Jag hörde dem prata. Jag blev nyfiken.
Jag kröp upp och tittade på dem från bakom väggen.
Den vite med benstödet var galen.
För att lätta hans lidande sa den svarta killen
att han skulle släppa taget.
Han upprepade det. "Det är ingen fara. Släpp taget."
Jag visste att han måste sluta tänka på allt.
Han fick inte tänka på nåt eller nån.
Endast då, försvann mannen.
- Hur gammal var du då? - Tio år.
- Tänkte du försvinna själv? - Jag tänkte nog det.
Det är svårt att välja förintelse när man ser en åttaåring i ögonen.
- Nu går vi. - Vad gör du?
Jag har en stuga en bit härifrån.
- Jag kommer med varor imorgon. - Nej.
Varför. Varför gör du det för mig?
Jag känner mig inte heller som en Langston.
Jag hatar dig inte Frederick.
Jag vet, mamma.
Det är bäst så här. Jag vill till anläggningen.
- Jag vill vara bland min egen sort. - Mamma.
- Jag gillar din klänning, Jenny. - Tack. Jag gillar dina byxor.
Jag fick inte använda byxor förut.
Kan jag få ett par nu?
Ja, det kan vi nog ordna.
Vi kan åka och shoppa. Vad säger du om det?
- Jag stoppade servitrisen. - Tack, Marty.
Jag menar Robert.
Vi kan hålla oss till Marty.
Varför är du inte gift?
- Prästen! - Jenny! Du växer fort.
- Jag trodde att du var död. - Det trodde jag med.
- Hur mår du? - Det här är Robert. Min bror.
Han är gammal nu, för han återvände före oss.
Är du en återvändande? Har du familj här?
- Nånstans att bo? - Jag klarar mig.
Trevligt att träffa dig, Robert.
- Jenny, vi ses. - Jag lovar.
- Du såg det, eller hur? - Vad var det som hände?
Jag dog när jag försökte rädda dig.
Du var borta och nu har jag funnit dig.
Det här är en galen plats.
Men tillsammans, ska vi hela den.
Team Wild Animals Only Released On: www.HoundDawgs.org
Text: Marie Roos www.sdimedia.com